Влодко Кауфман
Влодко (Володимир) Кауфман (нар. 2 березня 1957, Караганда, Казахстан) — український художник німецького походження, живописець, графік, перформер. Автор багатьох мистецьких проєктів та учасник персональних і групових виставок.
Влодко Кауфман | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.Взагалі я вважаю, що візуальне мистецтво не повинно бути пояснювальним. |
Візуальне мистецтво тому й називається візуальним. Це не літературний твір. Ти через очі сприймаєш відношення кольорів, співставлення пропорції предметів, їхню конструкцію. Не має значення: це живопис, чи інсталяція, чи скульптура |
В мене є один проєкт, який закінчиться, хіба коли закінчиться війна. Він присвячений синдрому звикання. Називається «Бесіда». Я кожен день малюю один і той самий образ – портрет воїна. В касці, абстрактно чи напівабстрактно. Кожен день на якихось папірцях, що є під руками, талончиках, чеках, квитанціях за комуналку. Я кожен день малюю тих воячків. Малюю, фіксуючи їхнє зникнення. |
В нас містерія плакатності. Особливо це відчувалося в перші місяці[2]. Плакати – це мистецтво емоцій, і художники вивалювали емоцію. На будь-яку подію з'являлася якась візія: плакати саркастичні, смішні, жахливі, трагічні. |
І все, що цікавить зараз Захід, коли вони пропонують майданчики для українських митців – вони вважають, що наскрізною темою має бути тема війни. Тому що так простіше, це виразніше. |
Кожен з українських художників по-різному почав реагувати на війну: хтось каже «Яке мистецтво?», хтось пішов воювати, в когось почалася депресія, а когось накрило і він раптом взявся щось робити. |
Кожна річ має органічний сенс. Зараз, якщо взяти народне мистецтво, це сувенірка, бездарні і кічові вишивки, якими треба похизуватися. Тобто це така складова упаковочного мистецтва. Коли ніби все класно, але коробку відкриваєш, в ній нічого немає, порожнеча. |
Мене найбільше вбиває питання: «Що ви хотіли цим сказати?». Та нічого я не хотів цим сказати! Я не говорю – я роблю[1]. |
Мені здається, ту енергію, яка з'явилася під час війни, можна транслювати в творчості так, щоб це були твори про війну, але не тільки через атрибутику бомб, вибухів, зруйнованих міст. Важливе переосмислення цієї катастрофи, в якій ми опинилися[1]. |
У мене до чорного кольору ніколи не було негативного ставлення. Чорний колір – це не колір трауру. Це ж умовність – в японців траурним кольором вважається білий. Чорний колір дуже благородний, глибокий; це прірва, безмежність, невизначеність[1]. |
Уявіть вазонок, в якому росте квітка. Всі бачать її пелюстки і ніхто не заглиблюється в кореневище. Я часто роблю такий перформанс: витягую квітку за стовбур з вазонка і бачу, що кореневище має форму вазонка. Ця квітка не вільна, вона росла так, як її запрограмував порожній вазонок. |
Як тільки справа доходить до абстрактного живопису, відразу у людини починається ступор: я нічого не розумію. Я кажу: ну ви ж музику розумієте. Музика це ж абстракція, це набір звуків, який впливає на вашу свідомість. То чому ви не сприймаєте абстракцію[1]? |
Я не знаю, як виправляти росіян. Єдине, що на них може вплинути – фізична сила. Може, програш у війні почне потрохи їх витвережувати, якусь частину. |
Примітки
ред.